- Джо? - Так?
Я Глорія.
- Глорія? - Глорія Белл.
Привіт. Як справи?
- Добре. А у тебе? - Теж.
- Коли це ми востаннє бачились? - Боже, років 10-12 тому.
Коли я розлучилася.
Так, точно.
- Чудово виглядаєш. - Дякую.
Ти теж.
Будьмо.
Як ти сюди знову заліз?
Так. Йди додому.
Йди додому!
Я дав тобі все!
Все!
І навіщо, га?
Навіщо? Навіщо?
Що ти витріщився, га? Ти не вказуватимеш мені, що робити.
Ти нічого не знаєш. Дідька лисого, ти щось знаєш.
Ніхто нічого не знає!
Вона сказала, що був жовтий.
Ні, сумніваюся, що вона дальтонік.
Були якісь травми?
А що з іншим водієм?
Це Роберт Кокс?
Гаразд.
Ні, це чудово.
Головніше за все, що всі вціліли.
Бо це лише машина, і ми тут саме для цього.
Ні, впевнена, ви вчасно сплатили свій преміум.
Але я перевірю і зв'яжуся з вами.
Привіт, Енн, люба.
Давно тебе не чутно,
тому вирішила подзвонити, спитати, як справи.
Зараз в офісі справ багато, але можеш дзвонити у будь-який час.
Гаразд? Люблю тебе.
Це твоя мати.
Привіт, Пітере. Це мама.
Дзвоню спитати, як там себе почуває Х'юго,
може, вам потрібна допомога?
І все.
Люблю тебе.
Це твоя мати.
Зробимо ще раз?
- Ось, бери. - Я покладу його спати.
- Я теж можу його покласти. - Ні, ні.
- Я сам, так швидше. - Гаразд.
- Іди до татка. - Іди сюди, друже.
- Давай. - Ось так.
- Бувай, бабусю. - Бувай.
- Добре.
Як там Рейчел?
Вона...
в пустелі, це все, що я знаю.
Відшукує свою душу в пустелі.
- Зрозуміло. - Ага.
- Він вередливий, га? - Так.
Гадаю, у нього досі інфекція у вухах.
Не знаю.
Не думаю.
- Антибіотик давав? - Так, давав антибіотик.
Це може боліти. Це може бути реакція на антибіотик.
Тобто можуть бути коліки в шлунку,
або висипка від пелюшок, або навіть грибок, та біла штука
у роті, молочниця.
Ти... Ти перевіряв його рот?
- Ти... Ти відкривав... - Ні. Я не думаю...
Пробач.
Гей, Рейчел.
Так чудово, що ти подзвонила. Дуже чудово, дякую.
Дякую, що хвилюєшся.
Так, він їсть та... Так.
Так, випорожнення дуже темне та тверде.
Де ти?
Ні, він не питає, де мама, бо ще не розмовляє.
Уттанасана, нахиляємося вперед.
Спина увігнута.
Тягнемося до ніг, долоні на одній лінії зі ступнями.
Стисніть долоні разом.
І дивіться вгору.
Тримайте лікті ближче до тіла.
Підніміть від підлоги коліна та стегна.
Чудово.
Гарна робота, Глоріє.
Дякую всім.
- Бувайте. - Пробачте.
- Ти чудово попрацювала. - Гадаєш?
- Приходь частіше. - З радістю.
- Бувайте. Дякую. - Пробачте.
- Бувайте. - Дякую.
Пробачте. Всім сподобалося заняття.
- Так? - Так, це видно.
Чудово.
Ходімо? Так?
Тео!
Іди сюди.
Тео, це моя мати.
- Мамо, це Тео. - Привіт!
Дуже радий. Енн багато про вас розповідала.
- Дуже радий знайомству. - Я теж дуже рада.
- Звідки ви? - Зі Швеції.
- Так? - Він серфінгіст.
Так. Катаюся світом, шукаю гігантські хвилі.
Зараз я прямую в Оаху.
Зупинився тут покататися у Нью Порті та побачитися з Енн.
- Авжеж. - Енн...
Вона надзвичайна жінка і дуже мила.
- Так, це точно. - Нам час іти.
- Ви часто займаєтесь? - Ні, це був мій перший раз.
А ви? Часто займаєтесь йогою?
- Постійно. З 15 років. - Боже правий.
- Так. - Раненько ви почали, га?
- Мамо, нам вже час. - Так, так.
- Розважайтесь. - Бувай.
- Так. - Бувайте.
- Дуже радий знайомству. - Я теж дуже рада.
- Все? - Бувай.
Бувай.
- Бувай. Дзвони, гаразд? - Так.
Нікого немає?
- Я обіцяла кинути. - Я теж.
Але...
Я побачила значне падіння вартості мого пенсійного плану.
Я спитала хлопця з відділу кадрів, а він сказав:
"Це через ринок, це норма".
Я ніколи не розуміла ринок акцій.
З таким успіхом я отримаю дулю з маком.
Так, повір, я чудово розумію.
І ці кляті копійки я отримаю за однієї умови,
якщо піду на пенсію через п'ять років.
- Я працюватиму у 80. - І не кажи.
Якщо все розвалиться, станемо сусідами по кімнаті.
- Глорія, мені кінець. - Гей.
Знаєш, що? Вони зачепили тебе, отже, зачепили і мене.
Ми в цьому разом. Так?
Гей! Гей, ви, покидьки!
Це чудова жінка! Поводьтеся з нею краще!
- Так. - Так!
Вона хороша жінка і хороший друг. Поважайте її!
- Вона паше, як проклята, покидьки! - Так, покидьки!
Пробачте. Тут зайнято?
Ні. Будь ласка.
- Глорія. - Стенлі.
- Радий знайомству. - Я теж рада.
- Гей. - Гей. Я Мішель.
Дуже приємно.
Пет.
- Пет Бановскі. - Пет Бановскі.
У тебе чудово виходить.
Дякую.
Можна дещо запитати? Якщо не проти.
Я не проти.
Ти робила пластику?
Ні.
Справді? Справді?
Дякую, мені приємно.
- Вибачте. Можна? - Ще побачимося.
Ти завжди така весела?
Ні. Ти спитав, і я засміялася, і все.
Ні.
Іноді я весела.
Іноді - ні.
Як і всі.
Часто тут буваєш?
Так.
Так, я... Тобто ні, не дуже.
Іноді. Коли є настрій.
І коли можу.
Хоча мені тут подобається. Люблю танцювати.
- Сама? - Сама.
- Я розлучена. - Я теж.
Справді?
Як довго?
Один рік.
- Недавно. - Нарешті.
Так, іноді недавно - це "нарешті", га?
Я намагаюся...
змінити все.
Життя.
Як тебе звати?
Глорія.
Що це?
Просто зніми.
Так. Це...
Це... П'ять сотень.
Ні, я знаю. Я знаю, так, це багато.
У вас буде орендована машина, доки ваша в майстерні.
Я можу організувати для вас оренду...
Залиште їм всю інформацію, і я скажу, де можете забрати авто.
Чи я сама можу доставити його вам, це вас влаштує?
Ні, ні...
Мені не важко, я... Я впораюся.
Я допоможу вам з будь-чим. Гаразд?
Я люблю котів.
- Як він залізає? - Гадки не маю.
Я все зачиняю, але той покидьок прослизає.
- Може, намагається щось сказати? - Він наче труп.
Як єгипетські коти-мумії.
- Типу сфінкс? - У нього немає шерсті, Вероніко.
У Біблії є гарна історія про котів.
Ні, будь ласка...
- Хочеш ще? - Пробач, що?
Зняти ще з боків?
Ні, гадаю, цього досить.
- Я не... - Тут.
Так, прибери ще трохи. Дякую.
Перед початком Великого Потопу
Бог сказав Ною побудувати ковчег.
Щоб Ной врятував родину
та взяв з собою по парі кожного виду тварин,
які існували тоді у світі.
Дуже швидко з'явилася купа мишей, вони почали жерти всю їжу.
Ной не знав, що робити, тому спитав Бога, і той сказав:
"Іди знайди лева.
Погладь його тричі по голові ось так".
Він погладив.
Лев різко видихнув,
і з його носа з'явилися два коти.
Ті коти здихалися мишей.
Так знову у світі з'явився баланс.
Пробач, люба.
Ми легенько стукатимемо себе ось так по ребрах.
І на рахунок: один, два, три.
Знову!
Твій батько,
благослови його Боже, залишив мені достатньо.
Ти знаєш...
Ти знаєш, що я багато не витрачаю...
Так, я люблю приходити сюди з подругами та їсти свій салат.
- Але це все. - Так, я знаю.
Просто я можу жити задовго.
Не думаю, що після мене щось залишиться.
Мені нічого не потрібно.
Я давно вже сама сплачую рахунки.
Ти і помітити не встигнеш.
Прокинешся одного ранку
старенькою жіночкою у зморшках, як я.
Ти не стара. І ти вродлива.
Справді. Я серйозно.
Бо життя промайне за мить.
Ось так.
Знаю. Ти кажеш мені це що десять років.
Отже, розумієш, про що я?
Так, мамо.
- Ти впораєшся. - Авжеж.
- Ти хоча б кинула палити. - Дами.
Я візьму, дякую.
Глорія Белл. Ваш орендар з квартири номер два.
Знаєте, я живу під квартирою вашого сина, м-с Даффі.
Так, саме тому я і дзвоню.
Мені шкода, що я турбую вас у цю пізню годину,
- але, знаєте... - Іди сюди!
Я працюю і маю рано вставати, тому...
Навіщо було народжуватися?
Так, саме тому. Мені шкода, що саме я маю це казати...
Але ви в курсі, що у нього відбувається?
Я... Ваш син...
Здається, у вашого сина якийсь нервовий зрив...
- Ні. - Все через дупу! Не виходь!
Ні... Мені теж болить, чесно кажучи, бо я теж мати, тому я...
Хочу здохнути! Хочу здохнути!
Йому потрібна допомога.
Я...
Мені шкода. Пробачте, що кажу це, але ви...
Будь ласка, послухайте. Послухайте.
Не народжуйся! Не народжуйся!
Не народжуйся!
Алло?
Глорія?
Вона слухає.
Ні, я не злюся. Чому мені злитися?
Ти кличеш мене на побачення?
Дякую.
Який джентльмен.
Ти сильно засіла у мене в голові.
Я... Я постійно думаю про тебе. Ти така...
інша.
Те, що сталося між нами...
Я гадав, такого більше ніколи не буде.
У мене голова іде обертом.
Я не наважувався...
Я божеволів і дуже хотів.
Але я занадто...
Занадто нервував, щоб подзвонити.
Але, дякувати Богу, наважився.
Тому дякую.
Дякую, що прийшла.
Я дуже цьому рада.
Все гаразд.
- Пробач. - Нічого страшного.
Алло?
Алло, Сюзанно.
Гаразд.
Добре, не треба через це плакати.
Я зроблю до другої години.
Що? Так, я покладу гроші до другої години.
Зараз я зайнятий. Розслабся, гаразд?
Бувай.
Отже, ти розлучений чи ні?
- Так. - Але...
Ти розлучаєшся з жінкою, але не з дітьми.
Я вже рік живу сам.
Але все ще постійно допомагаю дівчатам.
Вони...
Вони дуже залежать від мене.
Такі просто...
зараз обставини, тому це просто частина мого життя.
Раніше воно було зовсім іншим.
Я тонув...
Я майже вибухнув, але...
Десь рік і місяць тому у мене була операція.
Яка операція?
Шунтування шлунку.
- Я важив 130 кілограмів. - Не вірю.
- Не може бути. - Клянуся.
- Ні. Не вірю. - Я був величезний.
Якщо не віриш, зараз покажу.
Ось, дивись.
Бачиш?
- Талія 132 сантиметри. - Пробач.
- І майже не було шиї. - Мені шкода.
Тримаю. Тримаю.
Все гаразд.
У цей контейнер засипаємо кульки з фарбою.
- Так. - Туди входить 140 кульок.
Бери зброю.
- Взяти її? - Так. Тримай руки так.
Дай стану позаду.
- Гаразд. - Тримаєш?
- Тримаю. - Це спусковий гачок.
Добре. Це запобіжник.
Знімаю з запобіжника.
- Вогонь автоматичний. Обережно. - Стріляти?
Ще ні. Дивись крізь мушку. Гаразд?
- І на мішень. - На ту людину.
- Так. - На людину.
- Бачиш його? - Так, бачу.
- Добре. І... - Добре. І...
- В яблучко. - Гадаю, він мертвий.
Мені подобається твій парк.
Знаєш, чоловіки полюбляють гратися у війну.
Так, я знаю.
Захоплювати прапор.
Захищати президента.
Відбиватися від зомбі.
- Це він? - Так.
Дивна суміш щастя та хвилювання.
Я ніколи раніше це не відчувала.
Гадаю, це кохання, люба.
- Боже! - Все гаразд, мамо.
- Йому платять за це? - Так, це його робота.
Він серфер гігантських хвиль, екстремальний серфер.
Йому це подобається.
Він може померти будь-коли.
Мамо.
Ми всі можемо померти будь-коли.
Бачив в новинах, що хлопчика відправили додому,
бо він показав жестом пістолет.
Хлопчиків не відучити гратися зі зброєю.
А якщо у них її немає, вони її зроблять з чогось іншого.
Коли Пітер був малий, він поліз в сумочку
та зробив пістолет з тампону.
Так. А що ж було гачком?
Бачите, ми не можемо заборонити зброю навіть в родині.
Це так.
Але факт, що цивільна людина
може піти і купити гвинтівку, як у військових, для мене це занадто.
Більшість власників зброї відповідальні.
- Так... - Але справа не в більшості.
Та відповідальність, про яку ти кажеш, і підірве всю планету.
Планеті вже кінець, люба.
Ми просто рухаємо стільці на "Титаніку".
Не думаю, що варто панікувати. Все іде циклами, це природньо.
До того ж, кожне покоління вважало, що це кінець світу.
Що все гірше нікуди.
Одне з поколінь матиме рацію.
Ну, коли світ почне вибухати, сподіваюся, я встигну станцювати.
Гей, гей!
- Так? - Так!
Бо все навкруги змінюється, трансформується.
Постійно. Навіть наші фізичні тіла.
Я читала наукову колонку в газеті про відновлення клітин.
Ти знаєш щось про це?
Я чув щось.
В кількох словах наші тіла,
навіть середнього віку, не старіші 10-річного віку.
Наша шкіра, епідерміс, оновлюється кожні два тижні.
Наші кістки, скелет людини заміняються кожні десять років.
Кожний орган оновлює себе, у кожного свій цикл.
Отже, все оновлюється...
Я хотів би бути гніздечком, Якби ти була маленькою пташкою.
Я хотів би бути шарфом, Якби тобі було холодно.
Якби ти була музикою, Я був би вухом.
Якби ти була водою, Я був би склянкою.
Якби ти була світлом, Я був би оком.
Якби ти була ступнею, Я був би шкарпеткою.
Якби ти була морем, Я був би пляжем.
Якби ти все ж була морем, Я був би рибою
і плавав би в тобі.
Якби ти була морем, Я був би сіллю.
І якби я був сіллю, Ти була б салатом,
чи авокадо,
чи хоча б яєчнею.
Якби ти була яєчнею,
Я був би шматком хліба.
І якби я був шматком хліба, Ти була б маслом чи джемом.
І якби ти була джемом,
Я був би персиком у джемі.
Якби я був персиком,
Ти була б деревом.
Якби ти була деревом, Я був би живицею.
Я тік би у твоїх гілках, наче кров у тілі.
А якби я був кров'ю,
Я жив би у твоєму серці.
Алло?
Хелен.
Алло. Як ти?
Добре. А ти?
Чудово.
Так.
Я вже їв.
Вона повинна приймати пігулки.
Що ти сказала?
Гей... А я що можу зробити?
Я вдома.
Я погано почувався, тому нікуди не виходив.
Що? Ні, сьогодні нікуди не піду. Я буду вдома.
Гаразд?
Гаразд? Ні, не думаю.
Тобі сподобалося?
Я не дуже розумію.
Де ти?
Чому ти тут?
Бо я з тобою.
Отже, чому не скажеш їм, що ти зі мною?
Бо не хочу втягувати їх у наші відносини. Ні.
Навіщо втягувати їх в ситуацію, яку вони не зрозуміють?
Щоб вони казали: "Боже, у тебе подружка?
- Старий ти дурень". - Ти не старий.
"Навіщо ти зустрічаєшся з кимось у своєму віці?"
Вони б... Я їх знаю. Вони б з мене кепкували і...
- Навіщо давати їм шанс? - Я думала... Знаєш...
- Що я частина твого життя. Чи ні? - Ти найважливіша частина.
Я хочу це відчути, а якщо ти брешеш своїм донькам, то я не така важлива.
- Вони вже дорослі, так? - Не такі вже й дорослі.
Фізично так, але...
Не знаю, це все їхнє покоління таке, чи ні, але вони бачать в мені батька.
Не людину.
Саме я завжди про них піклувався.
А про мене ніхто з них ніколи не піклувався.
І від цього почуваюся самотньо.
Я не хочу, щоб ти...
мала це відчувати.
Так?
Відчини.
- Відкрий кляті двері! - Гей!
Трясця.
- Трясця! - Це не твої двері.
Що ти... Що ти робиш?
Клята курва!
Я така рада, що ти зміг прийти.
Дякую, що запросила.
- З днем народження, любий. - Дякую.
Привіт.
На тебе чекає чудовий рік.
- Добре. - Так, все буде чудово.
- Добре. - Я відчуваю. Я знаю.
Якщо щось буде потрібно, я допоможу.
Дякую, мамо.
Це Арнольд.
- Гей, Арнольд. - З днем народження.
Дякую.
- Гей. - Гей.
Як чудово ти виглядаєш.
Дякую.
- Гей. Як справи? - Гей.
- Все добре, а у тебе? - Добре. Як тут чудово, так?
Так. Боже. Скільки вже минуло?
- Здається, чотири? - Чотири роки?
- Може, п'ять. - П'ять?
- Так. - З вашого розлучення?
Ні, з нашої останньої зустрічі.
Розлучилися ми 12 років тому.
- Серйозно, 12? - Так. Ти, мабуть, Фіона.
- Гей. - Гей, рада знайомству.
Я теж дуже рада. Боже, яка ти вродлива.
- Будь ласка. - Ти не казав, що вона така вродлива.
- Так, вродлива. - Та ну.
Так і є.
- Ти нас не познайомила. - Пробачте. Це мій друг Арнольд.
- Мій колишній чоловік, Дастін. - Привіт.
- Радий знайомству. - А це його дружина, Фіона.
- Дуже рада. - Я теж.
- Будьмо. - Дякую.
- З днем народження. - Дякую.
Я дуже радий. Дякую, що зібралися.
Будьмо.
- Вип'ємо? - За твою вагітність.
Ти не знав?
Ні, не знав.
- Ти вагітна? - Ти їм не казала?
- Ні. - Пробач. Я...
Правда?
Це ж чудово.
Новина дуже свіжа, тому... Так.
- Зовсім не видно. - Десять тижнів, тому...
- Є хлопець? - Так.
Чудово.
Вона того ж віку, як і я була.
Так?
- Горішків, Арнольде? - Так, авжеж.
Дякую.
Може, оливку?
Авжеж.
- Дякую. - Оливку?
- Дякую. - Знаєш,
малюк зараз такого ж розміру, як ця оливка.
Так і є.
Який гарний у вас дім.
Просто...
- Просто чудовий... - Все за смаком Рейчел, але...
А де вона?
Гадки не маю.
Мені теж подобається.
- Вітаю. - Дякую.
Ми скоро переїжджаємо.
У вас вже є якісь плани на Різдво?
Плануєте святкувати?
Боже, я навіть і не думала про це.
Ми проведемо його разом.
Так. Авжеж.
Арнольде, мати казала, у тебе є якийсь парк розваг.
- Так. Є така справа. - Там так весело.
- Грав у пейнтбол? - Ні, ніколи.
- Зі справжньою фарбою? - Справжня фарба, дві команди.
Це на кшталт... Наче уявна війна.
- Їй сподобалось. - Так, дуже.
Ти грала в пейнтбол?
Лише стріляла по мішенях і все.
Вона дуже влучна.
Так, це вона вміє. Це точно.
А чим займався раніше?
Служив на флоті.
А потім займався транспортуванням обладнання.
- Ти був офіцером? - Так. Авжеж.
Отже, ти був військовим.
Так, пішов за стипендією.
А діти є?
Дві доньки.
- Скільки їм років? - Двадцять сім та 31.
- Майже як нам. - Так.
Вони дуже відрізняються від вас.
Ти дідусь?
- Ні, ні. - Вони ще незаміжні?
Так, вони самотні.
Дуже самотні.
Чим вони займаються?
Маєш на увазі зараз?
Нічим. Нічим не займаються.
Одна з них нещодавно зустрічалася з другом,
який має магазин тварин, так?
Так, було діло.
І це дуже перспективна справа.
Люди люблять своїх тварин.
- А у якій частині міста живуть? - Редондо.
З їхньою мамою.
Там, де дорога рента квартир і все таке.
А чим займається мати?
Вона...
- Неймовірно. - Хочеш травки?
Ні, дякую.
Ні? Ти не палиш?
Ні, я пробувала давно, але зараз...
- Боюся, я втрачу контроль. - Ні, не хвилюйся.
- Точно? - Ні, дякую.
Кожний реагує по-своєму, тому, якщо не проти, я просто...
Хто батько мого онука?
Його звати Тео.
Тео?
- Тео і все? - Ван Гог.
Немає значення.
Він швед.
Швед?
- Але живе тут? - Ні, живе у Швеції.
Але переїде сюди жити.
Ні, він залишиться там.
- Чому? - Бо переїду я.
Вона переїжджає.
- У Швецію? - Так.
А ти б не хотів? Я б з радістю переїхав до Швеції.
Коли?
- Двадцять восьмого. - Так скоро.
Так.
Люба, може, прочитаєш татові лист, який він написав?
- Імейл, мам. - Добре, імейл.
- Щоб він зрозумів. - Ні.
Він чудовий хлопець. Дуже милий.
- Гадаю, ми обидві у нього закохані. - Ні, ні.
- Давай, Енні. - Припини.
Татові полегшає.
"Все, чого я прагну, це життя з тобою.
Я зрозумів, що кохання у моєму серці належить лише тобі.
Таїнство життя з тобою - це ще глибша річ, ніж я міг собі уявити.
Я бував верхи найбільших хвиль, у найглибших водах світу,
але найглибша річ, яку я можу уявити - це кохання до тебе".
Боже.
Останнім часом мене все змушує плакати.
Тільки подивись на них.
Які милі манюні, гризуть свої яблука.
- Такі милі! - Ти полюбляла яблука.
Люди гадали, що вони близнюки. Вони були дуже схожі.
- Я знаю. - Наші весільні фото.
Стоїмо, наче дошки. Які ж ми були наївні.
- Ми були закохані. - Ми були наївні.
- Закохані. - Ось. Зачекайте.
- Ні, Пітере. - Лише на мить.
- Швидке "тоді та зараз". - Пітере, тоді ми були закохані.
- Я знаю, що були. - Давай. Тільки швидше. Гаразд?
- Не відріж голову. - Ні, ні, ні.
- Вона сміється, бо ми були закохані. - Так.
- Ні, припини. - Зараз ти виглядаєш щасливішою.
Надішли мені копію, Пітере.
- Я надішлю. - Надішли...
- Дивись. - Так, точно.
Так, ми чудово виглядаємо.
Диви, Піті та його намисто.
- Диви, яке намисто. - Я купив його на пляжі.
- Він полюбляв прикраси. - Дивись. Який милий.
- Ти диви! - Знаю, знаю. А ось і Енні.
Того дня вона закінчила підготовчі до школи.
Я знаю, бо пам'ятаю ту сукню.
- Диви, яка ти у сукні. - Я пам'ятаю її. Така мила.
Ти була такою милою.
Боже... Ось наш весільний торт.
Не можна було побратися без торта. Взяли більший за нас.
- Тільки диви. - А ця сукня з оборками!
- Це був 1986. Саме такі тоді носили. - Дуже кумедно.
- Мене там не було. - Так, тебе вже не було.
Так, не було.
Хоча повинен був.
- А мене не було! - Добре.
Добре.
Мене там не було.
- Заспокойся. - Диви, які бантики.
Тату, хочеш води?
Арнольде?
Арнольде, ти там?
- Може, він пішов до машини. - Ні, мамо.
- Його тут немає. - Немає.
- О ні, ми розбудили немовля. - Гадаєш, йому стало недобре?
Не знаю. Може, йому було важко перетравити все, що з'їв.
Він виглядав трохи дивно.
- Внизу його немає. - Піду візьму немовля.
- Ні, ні, ні. Я сам. - Гаразд.
Я подзвоню йому, може, вдасться додзвонитися.
Гаразд.
- Звідси є ще виходи? - Тільки вхід та задній вихід.
- Це були лише фото. - Я знаю.
- І давніх часів. - Так.
- Ти щось казав, тату? - Ні.
- Алло, це Арнольд. - Ти був тут.
Будь ласка, залиште повідомлення після сингалу.
Арнольде. Це Глорія. Що сталося?
Я ще у Пітера. Я хвилююся.
Передзвони мені, скажи, де ти, гаразд?
Добре, бувай.
Іноді йому стає недобре.
Недавно у нього була операція.
Йому важко перетравлювати всяке.
Може, забагато оливок.
Тому, мабуть...
Я, мабуть...
- Дякую. - Я не...
- Я впевнений, він з'явиться знову. - Так.
Дякую, що прийшли.
- Дуже дякую, що прийшли. - Гаразд.
- Добре. - Я за кермом.
Не відповідає.
Гаразд.
Я піду.
Хто він, мамо?
З ким ти зустрічаєшся?
Арнольде? Я зайнята.
Я працюю.
Зачекай хвилинку. Дай пояснити.
Що ти тут робиш?
Можемо поговорити?
- Мені нічого тобі сказати. - Ти маєш мене вислухати.
- Вислухай. - Чому ти був таким грубим, Арнольде?
В чому?
Я познайомила тебе з родиною.
Привела на день народження сина.
- А ти взяв і просто зник. - Ти б теж так вчинила.
- Ситуація була незручна. - Серйозно?
Я постійно намагався впіймати твій погляд.
Мене не існувало.
- "Ми були закохані. Закохані". - Припини. Він не це мав...
- Скільки раз він це сказав? - Він був п'яний.
Мені стало погано!
Мене вирвало. Я не знаю, як ти могла так зі мною вчинити.
І дівчата подзвонили, тому...
Відрости яйця.
Забирай... свої іграшкові пістолети.
Глоріє.
- Ні. Ні, Глоріє. - Гаразд. Чудово.
Залишу їх собі.
- Глоріє, не їдь. - Я не хочу тебе переїжджати.
- Арнольде, будь ласка! - Глоріє.
- Відійди! - Я кохаю тебе, Глоріє.
- Кохаю, розумієш? - Відійди від машини.
Глоріє! Глоріє!
Це твої пальчики?
Скільки пальчиків? Один, два, три, чотири, п'ять.
П'ять. П'ять.
Один, два, три, чотири, п'ять.
Один, два...
Знову сам, як завжди
Озираючись на минулі роки,
Що б там не відбувалося,
Пам'ятаю, як плакав, коли помер мій батько
Навіть не намагався сховати свої сльози
І в 65 років
Моя мати, упокій Господи її душу,
Не розуміла, чому єдиного чоловіка, Якого вона кохала, забрали,
Залишивши її
З таким розбитим серцем
Без співчуття з моєї сторони,
Без єдиного слова підтримки
І коли вона пішла,
Я проплакав весь день
Знову сам, як завжди
Не закривайте око.
- Ось так. - Скільки вашим дітям?
- Мабуть, вже чотири та шість, так? - Не розмовляйте.
Коли розмовляєте, рухається око, і я нічого не бачу.
Що?
Я сліпну?
Ні. Необов'язково.
Але з часом, якщо не подбаєте про це.
Поле вашого зору зменшується, це ускладнить звичайні речі.
Водіння авто, прогулянки.
Тому, я маю виписати вам краплі для очей.
Їх треба крапати у кожне око двічі на день. Добре?
Як довго?
На жаль, до кінця життя.
Дзвони, якщо захочеш поговорити.
Дякую за все, Глоріє.
Напиши смс чи імейл.
Обов'язково.
Глоріє.
Це принесли для вас.
Дякую.
Якщо підріжеш волосся або зміниш зачіску,
люди подумають, що це все зачіска.
Що через неї ти виглядаєш інакше.
І не помітять іншого.
А ось і наречена.
- Чарівно виглядаєш. - Справді?
- Так. - Точно? Не занадто?
Ні, особливо для такого дня. Ти все одно виглядаєш, як ти.
- Так. - Саме так.
Добре. Далі волосся, я скоро.
- Гаразд. - Це буде чудове весілля.
Вона така вродлива дівчинка.
- Він дзвонить що п'ять хвилин. - Не відповідай.
І не збираюсь.
Алло.
Ні, це Вікі.
Вона в туалеті.
І це надовго.
Так.
Гаразд.
Бувайте.
Не вірю, що ти це зробила.
- Я вийду та допоможу. - Ні, мамо.
Я допоможу з багажем, Енні, він важкий.
Ні. Просто висади мене тут.
Я не плакатиму.
- Я тільки проведу до входу. - Мамо.
Будь обережною, гаразд?
Гаразд.
Напиши, коли прилетиш, щоб я знала, що все гаразд.
Просто "я на місці" і все.
Гаразд, мам.
Все гаразд.
- Попіклуйся про мої книги. - Авжеж.
- Не продавай їх. - Не продам.
Я дуже тебе люблю.
Добре, добре. Так.
Добре, гаразд.
Давай, давай.
- Відійдіть, пані. - Пробачте.
Курва!
Ось хто ти.
Курва, зрозуміла?
Клята дурна курва!
Ось хто ти.
Навіщо все це, га?
Навіщо це? Це нічого не дало!
Це не дало нічого! Я нічого не робив!
Ти змусила її мене любити, га?
Ти клята... Ти лише зробила гірше.
Ваша кава, пані.
АРНОЛЬД ТЕННЕР
Арнольде?
- Дякую. - Будь ласка.
Дякую.
Дуже дякую
- Вітаю у Вегасі. - Дякую.
Тут так чудово.
Доброго дня. Вітаємо у "Палаці Цезаря".
Доброго дня.
У мене зарезервовано.
- На яке ім'я? - Арнольд Теннер.
Ласкаво просимо, м-ре Теннер. Одну хвилинку.
Люба. Гей.
Що там вже трапилось?
Де... Я не в місті, а що таке?
Що?
Але як?
Як вона вийшла у вікно?
Якого...
Порізи глибокі?
Глибокі, кажу?
Мені шкода.
Не можу зараз, я зайнятий.
Про це подбають лікарі.
Тому вони і... Так.
Лікарі.
У мене справи. Будь ласка.
Що сталося?
Дещо сталося з колишньою дружиною.
Доньки подзвонили...
Сюзанна пройшла крізь...
розсувні скляні двері.
Вони...
занадто прозорі.
Вона не помітила.
І пройшла крізь скло.
Порізалася...
Сильно. Ноги.
Це так по-дурному...
Я...
Я не поїду.
Я залишусь з тобою.
Я не дозволю їм...
забрати це в мене.
Їм не зруйнувати моє життя.
Я залишаюсь з тобою.
Це те, що я...
Я з тобою.
Може, варто повернутися?
Глоріє.
Глоріє, не йди.
Ти робиш правильний вчинок.
Все буде гаразд.
Дякую, що ти так кажеш, але...
ти, мабуть, не бачиш, як важко це для мене.
Як це я не бачу?
Я дивлюся на тебе.
Те, що вони так на тебе покладаються, погано не тільки для них,
а ще й для тебе.
Ти маєш право на своє життя.
Так, маю.
Хочеш у подорож?
У далеку подорож?
Лише ми вдвох.
Поїхали б кудись в Європу.
Або Іспанію.
- Іспанію? - Ти бував в Іспанії?
- Ні. - Отже... поїхали.
Давай поїдемо в Іспанію?
Візьмемо відпустку на десять днів... та поїдемо танцювати.
Ми обидва любимо танцювати. Хто знає, може, завтра помремо.
Просто вимкни.
Добре. Боже мій.
Так.
Добре.
Будьмо.
- За Іспанію. - За Іспанію.
Я зараз.
Пробач.
Переміг номер один.
Робіть ставки.
Пробачте.
- Можна ще одне? - Авжеж.
Дивно ставити на 11, коли моє улюблене число 22.
Це день мого народження.
Отже, поставимо все.
Як тебе звати?
- Глорія. - Я Джен.
- Дуже рада. - Я теж.
Так. Подивимось, що вийде.
Ставки більше не приймаються.
- Чорне, 22. - Боже, ми перемогли.
- Ти перемогла. - Оце так-так.
- Вітаю тебе. - Дякую.
Це Глорія, моя нова подруга.
- Привіт. Марк. Як справи? - А як твої?
Наш друг Джеремі.
- Гей, рада знайомству. - Я теж.
Продовжуємо.
Дванадцять? Чому б і ні?
Ні, ні, ні.
Будь ласка, ні. Ні.
Ти гадки не маєш. Не роби цього. Ні.
Не роби.
Боже. Я серйозно. Серйозно.
Забери... Будь ласка, забери.
Чотири. Досі тут.
П'ять.
Ось так. Шість...
ПАЛАЦ ЦЕЗАРЯ
Пробачте.
Можна від вас подзвонити у Лос-Анджелес?
Так, авжеж.
Номер?
Вісім-один-вісім...
- Шість, один, чотири. - Шість, один, чотири.
П'ять, три, два, дев'ять.
Два, дев'ять. Тримайте.
Дякую.
Глоріє.
Я привезла твої речі.
Дякую, мамо.
Я заплачу за квитки.
Я вже купила.
Пробач.
Коли ти завела кота?
Облиш його.
Мамо.
Глорія.
Добре.
Алло?
Глоріє?
Ти чуєш?
Скажи хоч щось. Повір, мені дуже прикро.
Давай збережемо те, що в нас є.
Глорія.
Ні. Ні!
Я кохаю тебе. Ні, ні!
Ти підстрелила мене!
Тату?
Тату, що сталося?
Боже. Допоможи йому встати!
Ким ти себе вважаєш, кляте курво?
- Глоріє! - Повернися і покажися, курво!
Підійшла сюди, кістляве курво!
Глоріє!
- Гей. - Гей.
- Ти надзвичайна. - Гей.
Дякую, Глоріє.
Мені так прикро, що не встигла.
Нічого, все гаразд.
- Вітаю. - Дякую, що прийшли.
- Привіт. - Привіт.
- Видав її. - Чудово.
- Гей, Глоріє. - Мені шкода.
Не хвилюйся ні про що, будь ласка. Я така рада, що ти тут.
- Я теж. - Чудово.
- Що сталося? - Нічого.
- Ти якась дивна. - Гей, Вікі.
- Гей. - Гей.
Дякую, що прийшла.
Глоріє
Ти завжди кудись летиш
Переслідуєш когось
Ти готова отримати його будь-яким чином
Гадаю, тобі варто пригальмувати
Доки не перегоріла
Гадаю, ти вже на межі зриву
Обережно, не показуй цього
Ти справді не пам'ятаєш, Що він сказав...
Пробачте, не бажаєте потанцювати?
Ні, дякую.
Глоріє!
Потанцюй.
Ну ж бо, Глоріє!
Давай!
Переклад субтитрів: Володимир Фатун